Studentski hodočasnik pronalazi utočište i duhovnu utjehu u Vječnom gradu.
“Ne! Sjediti!” vikala je na mene jedna talijanska baka.
Nisam htio sjediti.
Htjela sam svoju kavu, a zatim sam htjela pronaći drugu crkvu u Rimu. Imao sam samo toliko vremena u Vječnom gradu.
Ali ona je inzistirala, pa sam sjeo.
Nikad se ne svađaš s talijanskim bakama.
Odmah sam postao nemiran.
Ali kad mi je donijela cappuccino i cornetto, uživao sam u njima, zahvalan na pauzi gdje sam samo trebao učiniti biti.
Posljednjih nekoliko dana, dok sam šetao Rimom, bio sam ometen svime oko sebe: ljudima, zgradama, hranom i predavanjima koje sam pohađao.
Borila sam se da usporim i kretala sam se kroz dane brzim tempom, zbog čega sam se osjećala tjeskobno.
Ali ovdje, u ovom malom kafiću, usporio sam.
I uživala sam u tome.
Kad sam izašao i vratio se na ulicu, osjetio sam poznatu nelagodu i nelagodu s kojom sam ušao u kafić. Brzo sam shvatio da je to bila duhovna nelagoda koju nikakav cappuccino ili cornetto ne mogu riješiti.
Osjećao sam se odvojeno od Boga.
Ovdje sam bio, u srcu Crkve, osjećajući se nepovezanim s Bogom. Ovo se ne bi trebalo događati. Ovdje bih se trebao osjećati najbliže Bogu, u svim prekrasnim crkvama i okružen bezbrojnim prilikama za molitvu.
Pa sam te noći odlučila prošetati kako bih obradila te osjećaje.
Prije nego što sam shvatila, stajala sam ispred bazilike svetog Petra, frustrirana i zbunjena.
Tako sam uzeo lekciju od talijanske bake i sjeo, očiju uprtih u dominantni obris kupole koja prodire kroz noćno nebo.
![Bazilika svetog Petra noću](https://publisher-ncreg.s3.us-east-2.amazonaws.com/pb-ncregister/swp/hv9hms/media/20240703100720_3dc629b3813c567fb18d73f3bed1728dc5b8ff1e51ed4f2a2614593c3279e6b6.png)
I ostao sam tamo, govoreći sam sebi da nemam gdje drugdje biti. (Napomena: bilo je mnogo mjesta na kojima sam mogao biti, tj. Rim ima stvarno sjajne barove.)
Ali ja sam sjedio i molio. U tom sam se trenutku osjećao sigurnim na novi način, obavijen kolonadom Trga svetog Petra, zureći u ovu nepomičnu, stabilnu baziliku koja je izdržala test vremena.
Pitao sam Gospodina zašto se baš ovaj trenutak osjećao tako mirno i sigurno.
Iznutra sam osjetio njegov odgovor: “Zato što sam ovo stvorio za tebe.”
Ali zašto nam je dao ovu baziliku koja se nazire i sve ostale prekrasne crkve?
Jer je znao da ćemo trebati mjesto utočišta, mjesto kamo ćemo pobjeći kada svijet postane previše, mjesto za molitvu i mjesto za obožavanje.
Dakle, tu sam bio, gledajući plakate svih crkava, čije je svjetlo bilo u oštrom kontrastu s noćnim nebom koje je ometalo.
Tamo sam našao mir – neobjašnjiv mir. Ali mir koji me uvjeravao da me Bog neće napustiti, da sam siguran ovdje, na ovom trgu i u njegovoj Crkvi.
Ali morao sam sjesti da to shvatim.
Kao i kod većine Amerikanaca, prirodno sam raspoložen da budem u pokretu. Uvijek moram raditi, razgovarati s nekim ili ići na sljedeću stvar.
Ako ne radim jednu od ovih stvari, osjećam se beskorisno.
Međutim, ovdje u Rimu, srcu Crkve, gdje se svi kreću, naučio sam važnu lekciju da moram prestati činiti i jednostavno biti.
Dakle, uzeo sam to k srcu sljedeći dan, kad sam krenuo u posjet nekim rimskim crkvama u Rimu.
I u svakoj od tih crkava, dok su turisti zurili u majstorsko umjetničko djelo na djelić sekunde, a zatim pojurili prema sljedećoj crkvi, ja sam samo sjedio, gledao u Gospodina u svetohraništu i razmišljao o umjetničkom djelu.
Tu, u tim crkvama, osjetio sam onaj isti mir koji sam doživio noć prije, mir koji se može naći u svakoj bazilici, bilo kojoj crkvi ili bilo kojoj kapeli.
Mir koji negira svu ludost svijeta i kaos svakodnevnog života.
Mir koji je mekan i nježan.
Mir koji se može postići samo biti s Kristom u njegovoj Crkvi.
Sve što trebate učiniti je sjediti.
Jack je otputovao u Rim od 17. do 27. lipnja kako bi sudjelovao u EWTN ljetna akademijaprogram koji nastoji educirati i povezati katoličke novinare iz cijelog svijeta.
![Jack Figge Rim](https://publisher-ncreg.s3.us-east-2.amazonaws.com/pb-ncregister/swp/hv9hms/media/20240703100716_c59baf8da7923ccc1563bc2ea3ad7f65a8c9b2bdc5462ca48dbddb0536c6b039.png)